Moses og Kristus

Av Kåre Svebak

I Det nye testamente markerer sammenstillingen Moses og Kristus likheter og ulikheter:

Likheter

·      Begge er Guds trofaste tjenere.

«Moses var tro i hele Guds hus, men som en tjener”, Heb 3:5.  «Den utsending og øversteprest som vi bekjenner, Jesus», v 1, var «verdig til å få større ære enn Moses, likesom den som bygger et hus, får større ære enn huset», v 3.  «Kristus var tro som sønn, satt til å styre huset.  Og hans hus er vi, så sant vi helt til slutt holder fast ved frimodigheten og det håp som er vår ros», v 6.  (Jf 4 Mos 12:7f - munn til munn taler jeg med ham, klart, og ikke i gåter.  Jf 5 Mos 18:15 og 18 med Apg 3:19-22.)

·      Begge er mellommenn for pakter.

Moses var mellommannen for lovpakten grunnet på lovgjerninger, 2 Mos 24, og Kristus for nådepakten grunnet på seg selv som lovens oppfyller, Mt 26:26ff.  Hva lovpakten krever, gir Gud av nåde til hver den som tror i den nye pakt, Jer 31:31-34.

2 Kor 3:6 – (han) gjorde oss til tjenere for en ny pakt, som ikke bygger på bokstav, men på Ånd.  For bokstaven slår i hjel, men Ånden gjør levende.

·      Begge formidler Guds skapervilje.

Moses formidlet Guds morallov på fjellet Sinai.  Kristus skjerpet moralloven med sin «bergpreken» på fjellet i Galilea.  - Moses innleder med De ti bud, 2 Mos 20.  Kristus innleder sin lovundervisning med saligprisningene over dem som er fattige i seg selv for Gud, Mt 5:3-12.  - Moses forkynner vår lovoppfyllelse som frelsesvilkår.  Kristus er lovens oppfyller i alles sted (Mt 5:17), og deres frelser som ikke har gjerninger for Gud, men tror på ham (11:25ff, Rom 3:28, 31).

Gal 3:13 – Kristus kjøpte oss fri fra lovens forbannelse da han kom under forbannelse for vår skyld.  For det står skrevet: Forbannet er enhver som henger på et tre.  Kol 2:14 – Gjeldsbrevet som gikk imot oss på grunn av lovens bud, strøk han ut og tok det bort ved å nagle det til korset.

Kristus gav ikke nye lover, men satte sin forsoning opp mot Guds vrede, for at vi skulle bli tilgitt av nåde, Apol 4:15, 27:17.  Ved troen er vi fullkomne i Kristus (Kol 2:9f), så gode gjerninger behager Gud for Kristi skyld, samme 4:179, FC Ep 5: 2, SD 7:23.

·      Begge er frigjørere fra fangenskap og trelldom.

Moses førte folket ut av Egypt og gjennom ørkenen, 1 Mos 1-18.  Kristus førte verden ut av vredesdommen over synd og død og satans rike.  Det har han gjort med sin offerdød i alles sted.

Lk 4:18f (Jes 61:1f) –Herrens Ånd er over meg, for han har salvet meg til å forkynne et gledes-budskap for fattige.  Han har sendt meg for å kunngjøre at fanger skal få frihet og blinde få synet igjen, for å sette undertrykte fri og rope ut et nådens år fra Herren.  Apg 10:42f – han bød at vi skulle forkynne for folket og vitne at han er den som Gud har satt til dommer over levende og dø-de.  Om ham vitner alle profetene og sier at alle som tror på ham, skal få tilgivelse for syndene ved hans navn.

·      Begge er hyrder som metter Guds folk og gir liv.

Moses mettet folket i ørkenen med manna fra himmelen og vann av klippen, 2 Mos 16-17.  - Kristus mettet folket med fem kornbrød og to fisker til et vitnesbyrd om sin persons hemmelighet, Joh 6:1-15, 6:30f.  Kristus er det inkarnerte himmelbrød som gir verden liv, Joh 6:33 (JEG ER).  Nå metter han med sitt legeme og blod – åndelig ved troen, og sakramentalt med alterets sakrament, mottatt med munnen (1 Kor 11:23-25, Mt 26:26-28 og par).

Moses knuste klippen, 4 Mos 20:11.  Kristus ble slått og knust i alles sted, Jes 53:4f, 10f.  I ørkenen var Kristus den åndelige klippe som fulgte folket, 1 Kor 10:1-4.

Moses var den gang Guds trofaste hyrde og et skyggebilde av den kommende gode hyrde som ga sitt liv for sauene.  Sal 80:2-4, Joh 10:11 (JEG ER).  1 Pet 2:24f.

Vi merker oss sammenhengen mellom de to i Heb 4:1-3, 9.  Begge representerer Guds rådslutning, ”fullbyrdet fra verdens grunnvoll”, v 3.

I den nye pakt er han Kirkens hode, både frifinneren og fornyeren.  I selvhengivende kjærlighet ga han seg selv for sin utvalgte kirkebrud.  Nå er han livgiveren med sin Ånd i de troendes hjerter (el innerste).  Ef 1:20ff, 3:13ff, 5:25ff.

·      Begge ble foraktet og forkastet av dem de ville frelse.

Folket forkastet Moses av frykt for fienden.  - Kristus ble forkastet fordi undergjerningene stadfestet hva han lærte om sin persons hemmelighet og guddomsmakt, slik «Skriftene» har sagt.  Åpenbar ble menneskenes fiendskap mot Gud.  Eksempler: 4 Mos 14:2, 9f.  Joh 7:7, 15:24 (jf Hos 7:13).

Ulikheter

·      Moses er virksom med fordømmelsens embete.  Kristus er virksom med evangeliets embete.

I tiden mellom Kristi himmelfart og gjenkomst representerer Moses ”fordømmelsens embete”, 2 Kor 3:9.  Kristus er virksom gjennom det evangeliske prekenembete, som er ”rettferdighetens embete” eller ”Åndens embete”, 3:8.

Kristus kom ikke for å gi oss lover for at vi skulle fortjene syndenes forlatelse ved lovlydighet, Apol 4:15, 392.

·      Ved Moses krever Gud av alle en helhjertet kjærlighet til ham og vår neste.  I Jesus Kristus tjener Gud oss med selvhengivende kjærlighet.

Ved Mose lov krever Gud av alle: ”Gjør dette, så skal du leve”, Lk 10:28.  Kristus tjener nå sitt folk med prekenembetet.  Med Ordet og sakramentene som midler, tilbyr og rekker Gud oss ”Den Rettferdige”, han som bar alles misgjerninger, Jes 53:11 (Apg 3:14f, 4:27, 30).

Kristus ”er forsoningen” for verdens synder, Joh 2:1f.  Enhver som lærer Gud å kjen-ne i ham, har evig liv.  ”Nåden og sannheten ble til ved Kristus Jesus”, og - ”av hans fylde har vi alle fått, og nåde for nåde”, Joh 1:16f, jf 6:58.

Gal 4:4f – i tidens fylde sendte Gud sin Sønn, født av en kvinne og født under loven.  Han skulle kjøpe dem fri som stod under loven, så vi kunne få barnekår.  2 Kor 5:20f.

Ved dåpen og troen har mennesker barnerett hos Gud, og er frie til å gjøre gode gjerninger etter Guds bud, Ef 2:10.  Troens øvelse i gode gjerninger skjer ikke på lovens vilkår (jf Rom 3:21 ”uten lov”), men for Kristi skyld ”av tro til tro”, Rom 1:17.

epost: kaare.svebak alfakrøll gmail.com